"Putovanje po ravnici"
U spomen na Petefi Šandora
podrumske lestve visoke su
otrov nije tovar lak
polako krivudam ka kući.
od tereta iznemogao.
Iznemogao!
Evo ispružio sam se po zemlji.
krv mi je udarila na nos.
da tamo cigle nije bilo
krv iz mog nosa ne bi tekla.
Ne bi tekla!
Ja ionako ne idem u podrum
bili dani lepi, bili loši...
Ali šta da se radi kad je vino tako dobro -
kad je vino tako dobro!
Sveća moja nejasno drhti...
Sam sam...
Šetam po sobi tamo i ovamo...
U ustima mi je zadimljena lula...
Priviđenja iz prošlosti lelujaju ispred mene...
šetam, šetam, i gledam
U senke od dima na zidu
o prijateljstvu razmišljam.
I evo stojim ja ovde na sred ravnice ukočen kao kip
Ravnica je grobnom tišinom prekrivena.
baš kao što je pokojnik pokrovom prekriven.
U daljini ispred mene čovek travu kosi.
Sad se zaustavlja, da kosu naoštri...
Do mene ne stiže zvuk.
Vidim jedino pokrete njegove ruke.
A sada on ovamo gleda.
Gleda u mene, ali moje oči su nepomične...
O čemu, misli on, da mislim ja?
Istinski, istinski, teško mi je!
Grudi me stežu, skoro da se gušim,
i nešto mi srce izjeda...
Izgleda da te, sumorni svete, ostavljam ja.
Koliko sam često za smrću vapio!
A sad kad je blizu, kad dah njen na sebi osećam;
ja sam upravo starac iz ove priče.
Glupak. Kakva god da je smrt
život je mnogo gori.
Tamo je mir, i ništa više;
Ovde je nesreća, makar sred užitka.
Veseli krvavi žuljevi.
Uskoro ću se oprostiti od radosti i od bola.
Cvet mi je na reveru.
I ako svet ponovo ozeleni
možda će on procvetati na humci grobnoj mojoj.
A onda, moji prijatelji,
vi koji ste vezani sa mnom lancima prijateljstva
i s kojima sam proveo mnoge besane noći;
vi suze proliti možete nad mojim telom.
Ali kažem vam, prijatelji moji, ne oplakujte mene;
znate vi, da vam je sa mnom navek veselo bilo.
a crninu nositi bilo bi podići se protiv sebe samih.
Najbolje bi bilo da dođete kod mene,
i stojeći iznad mog groba;
veselo pesmu zapevate vašeg prijatelja pokojnog
o onom što je bilo u minulim danima!
Ako neka i nema drage nek se napije vina,
i onda će poverovati da sve devojke ginu za njim.
A vina nek se napije i onaj koji novaca nema
tada će sva blaga na ovom svetu postati njegova.
i onaj koji tuguje nek se vina napije,
i onda će tuga pobeći od njega.
Nemam draganu, novaca nemam,
imam jedino tugu;
trebalo bi, možda, da pijem od drugih tri puta više.
Tuga? To je ogroman okean. A radost?
Mali biser sred tog okeana. Možda
tad kad ga izvadiš već razbijen.
Ptice odlete
kad se vreme u jesen preobrati.
(U proleće se opet vrate)
Lete... lete... lete... lete... Nose ih njihova krila;
Primetiš odjednom da su se već
rastopile u dalekom nebu plavom.
Lete one tako brzo da se čini da nestaju kao snovi.
Šta proleti od ptica brže? Život!
Ali, zar razliku od ptica, on se nikad ne vraća nazad.
Postava mog kaputa iznosila se,
Moje mamuze zarđale su i povijene,
Kapa moja nije nakrivljena ni na jednu stranu,
Brkovi moji nisu zavijeni.
Taman, za ovog, tužnog momka.
koge je ostavila njegova aila dragana.
Spustila se ona duboko pod zemlju,
tako da sad ja ne mogu čak ni pogledati na nju.
Jeste li znali da i sunce ima ženu?
Jedino što to njemu na radost nije,
pokazalo se da je pod papučom;
Od njegove nevaljale žene je samo beda.
Nije pametno da častan starac
ne sadi lozu radi vina;
Vino, koje leči svaku tugu.
Vino koje goni iz srca svaki jad.
ali kod kuće se ono piti ne sme,
inače vam sleduje rasprava sa ženom.
U među vremenu, svršavajući svoj uobičajeni put
prolazeći preko neba; ono čeka
da se oblaci navuku na horizont.
Tada se ono ne plaši da će ga žena videti;
Ono se sjuri u susednu krčmu
i pije, u tuzi, kao kakva obućar!
a kad se spusti noć a oblaci se malo razvuku
možete ga videti s njegovim crvenim licem
kako se stropoštava s nebesa.
Zašto u moju sobu zagledaš, ljubopitni meseče?
Svetu ovde mesta više nema ne kao u starim vremenima.
Jednom, kad si svoj pogled na meni zadržao,
u srcu mom žarki oganj si video za kog se soba našla nije.
Video si kako radost i tuga vojuju ne na život, nego na smrt,
ali nisi video da je tuga bitku dobila.
To je bilo onda - ako bi sad u moje lice pogledao
zaključio bi da svoj odraz u ogledalu vidiš.
Hladan sam i ćutljiv - slično onom odakle su došli
moje ćutanje i moja hladnoća - slično groblju.
Kuda na kraju odlazi čovek?
Sokrat, koji je popio otrov,
i njegov krvnik, koji mu je otrov dao,
Zar nisu oni obojica na jedno te isto mesto stigli?
Oh, neomoguće!
A, ipak, možda... možda...
Zato što nikom dato nije da vidi šta nas na svetu onom čeka!
Moji me prijatelji grle,
stiskaju njihova srca uz srce moje;
Kako likuje duša u meni!
Kasnije ću shvatiti: zašto su me grlili oni?
U svojim zagrljajima oni su tražili
gde je u ovim grudima mesto najranjivije?
Tamo će oni zabosti njihove noževe...
i tamo su ih i zaboli.
Ranije ležite, ljudi!
ili ako ste na putu, stupajte tiho.
krećite se bešumno, na vrhovima prstiju,
ne dozvlite usnama vašim da izdaju reske zvuke.
Dužni ste da poštujete tugu... zato što je ona sveta...
Noć, žalobna devojana, je stigla.
imala je ljubljenog, a on je umro,
eto zašto sirota noć crninu nosi.
Tiho se spušta ona na zemlju,
žalobno joj suze na travu padaju.
Kad najednom - šta je ovo?
Mada i tužna, još uvek je nasmejana.
Vidite, to je mesec iz njegovog groba izašao.
bledi duh njenog umrlog druga.
Njihov je susret pun slatke žalosti,
Njihovi zagrljaji puni mučen lepote,
I sad oni pričaju...
Ali ko zna o čemu?
No niko ne sumnja, niko ne nagađa,
Boje je da ništa ne znate o tom,
jer njihov razgovor, večna je to, tajna velika.
Jedino bezumnik njega čuje,
u časovima njegovog uzasnog priviđenja,
pa umirući, čiji život o niti visi,
ne debljoj od jedne-dve strune paučine;
ima još jedan koji ga čuje,
pesnik koji budan sanja,
Tužan pesnik u tajnu pronikne
tih glasova duhovnih,
ali on ne može da pripoveda o njoj,
Njega ne pitajte...
On sve zaboravlja u vreme kad vraća se.
Šta se događa sa smehom,
šta se događa s uzdahom, kad njihov zvuk zamire?
i šta se događa s mozgom kad prestane da misli?
I s ljubavlju i s mržnjom kad oni napuste srce?
Prelistao sam istoriju s stigao do kraja,
i šta je istotija čovečanstva? Reka krvi
koja je iznikla u davna vremena iz skrivenih u magli gromada.
Ne naišavši na nikakve prepreke stigla je do vremena našeg.
Ne verujte da će se ona sad zaustaviti. Načevši pokret
tok se ne prekida, dok ne dosegne do utrobe okeana.
Dugačka reka krvi zaustavlja se u okeanu krvi.
Vidim približavaju se dani užasa,
takvi kakve svet još upoznao nije i trenutni mir
sličan je grobnoj tišini koja nastupa posle bljeska munje
u predvorju groma koji potresa zemlju.
Tajanstvena tamna budućnosti, ja vidim tvoj pokrov,
i osvetljen magičnim plamenom proroćanstva
nazirem kroz taj pokrov, ono, što mi se otkriva,
zgrožen sam, užasnut, i usto vreme ja se radujem
u svom burnom likovanju. Bog Rata opet oblači svoj oklop
i uzima njegov mač u ruku
Sedeći na konju, on posmatra udaljeni svet,
i poziva ljude u odlučnu bitku.
Svet se do tada razdelio u dva naroda
koji su se sastali licem u lice
dobri i zli. Oni koji su pre trpeli poraze,
dobri, sada pobeđuju. No prva velika bitka
Okončava se u moru krvi. Tim ne manje,
takav će biti sud
koji je Bog obećao, a proroci opisali.
Takav će biti sud a posle njega će početi život,
Večno spasenje;
i nećemo morati da letimo u nebesa
jer će nebesa sama sići na zemlju.
Posveta:
Život nije vredan više
od izbačenog iz kuhinje razbijenog lonca
sa čijih stranica stari prosjak ostatke hrane liže
Preveo Mita